A F R I C A
Africa.
Cea mai sălbatică regiune din lume.
Singurul loc de pe Pământ unde poți admira la maxim măreția naturii.
Aici se întâmpla lucruri pe care nici nu ni le închipuim.
Mă aflu în locul în care Ecuatorul
împarte continentul în două.
La nord, se află un imens deșert,
de mărimea Statelor Unite ale Americii.
La vest, o pădure tropicală de mărimea Indiei.
Iar în spatele meu, pe mii de kilometri
se întinde cea mai fertilă savană din lume.
De pe acoperișul Africii...
...până în cea mai deasă junglă.
Locuri nemaivăzute și povești nemaiauzite.
Nicăieri în lume, sălbăticia nu e mai spectaculoasă.
E ultimul loc de pe Pământ
unde poți lua contact
cu cele mai impunătoare animale care au pășit pe planeta noastră.
Aceasta e Africa.
Călătoria noastră începe în sud-vestul îndepărtat,
în cel mai vechi și ciudat colț al acestui continent.
Aici, pământul însetat e acoperit
cu mii și mii de cercuri.
Nici acum nu le cunoaștem originea.
S-a presupus că de vină ar fi plantele otrăvitoare, insectele în căutarea hrănii
sau chiar magnetismul, dar toate teoriile au fost respinse.
Cercurile nu se mișca, iar forma lor nu diferă.
Sunt neschimbate, la fel ca această parte a Africii.
În acest teren străvechi și uscat, ploaia aproape că lipsește.
Cu toate acestea, există apă.
Pentru a supraviețui aici, trebuie să te folosești de orice truc posibil.
KALAHARI
E iarnă. Temperaturile de la ivitul zorilor scad sub 0 grade.
Asta înseamnă o problemă pentru această pasăre drongo.
Este prea frig pentru prada ei obișnuita: insectele.
Dar are un plan. Pasărea drongo este cea mai poznașa creatură din Kalahari.
Iar acestea sunt victimele ei.
O familie de suricate, specialistele deșertului.
După ce s-au încălzit în soarele dimineții,
suricatele încep căutarea micului dejun.
Pasărea drongo își poate pune în aplicare farsă.
Dar mai întâi trebuie să câștige încrederea victimelor ei.
Vede un vultur în căutarea prăzii, și sună alarma.
Suricatele se îngrămădesc să intre în ascunzătorile lor.
Pericolul a trecut.
Acum, le-a câștigat încrederea.
Mai sună încă un avertisment.
Dar de data aceasta, e o alarmă falsă.
Mulțumesc mult!
Suricatele s-au lăsat păcălite.
Parcă a fost prea ușor. Mai încearcă încă o dată același truc.
Dar suricatele nu sunt proaste, nu mai cad în plasă.
Scorpionul nu va fi masa ei.
Apoi, dintr-o dată, se aude avertismentul unei santinele.
Nicio suricată nu îl va desconsidera. Santinelele nu mint.
Totuși, santinela nu vede niciun preicol.
Ghiciți cine e de vină?
Bineînțeles că e pasărea drongo.
A învățat să mimeze chiar sunetul de avertisment al suricatelor.
Iar acum, se poate bucura de premiul mult așteptat.
O bandă de suricate a fost păcălită de o singură pasăre.
Pasărea drongo face astfel de farse doar în cele mai grele luni ale iernii.
În restul anului, avertismentele ei sunt serioase.
Astfel că, pe termen lung, suricatele au de câștigat, la fel ca și pasărea drongo.
Viața e mai grea
dacă nu stăpânești fiecare truc.
Acest leopard tânăr, are doar un an
și e la un moment critic în viața sa.
Mama lui s-a chinuit să-și crească cei doi pui,
dar e peste puterile ei să găsească mâncare pentru toți.
Din această zi, va trebui să se descurce singur.
Kalahari înseamnă "tărâmul marii secete".
Prada e foarte greu de găsit. Dintre toți leoparzii din Africa,
aceștia sunt cei mai descurcăreți.
Un porc sălbatic.
E o posibilă victimă,
dar e înarmat și periculos.
Mama lui a încercat să prindă un astfel de porc, dar a fost aproape să moară.
A zărit ceva mai promițător.
O antilopă i se pare mai atrăgătoare.
Nu va ataca decât dacă se apropie la cel puțin 4 metri,
în cea mai mare liniște posibilă.
Un șacal latră alarma.
Dar antilopa încă nu știe că e pândia.
Cu cât se apropie mai mult, cu atât mai puțin zgomot trebuie să facă.
A ratat șansa.
Nu va mai avea prea curând o asemenea ocazie.
Însetat și flămând, se îndreaptă spre casă,
și observă o pradă urcată într-un copac, probabil chiar de mama lui.
Ca orice tânăr, se gândește să dea iama în cămară.
Era o capcană.
E clar că nu are o zi bună.
Unii leoparzi tineri ajung niște oportuniști grozavi.
Dar chiar și pentru ei viața e grea în Kalahari.
Aceste păsări ciudate sunt pui de struți.
Au doar câteva zile.
Cu timpul devin niște supraviețuitori excelenți în deșert.
Dar în Kalahari, acest timp este primejdios.
La fel ca leoparzii și suricatele, struții adulți pot extrage
toată umezeala de care au nevoie din hrana lor.
Dar puii
nu pot supraviețui mai mult de o zi fără apă.
Dar nu se vede nimic la orizont.
Cum pot părinții să găsească apă în acest loc?
Puii își urmează părinții
care se îndreaptă într-un pustiu fără formă.
Pare a fi o călătorie sinucigașa.
Depresiunea Etosha.
Aici, apa e mai degrabă un miraj decât realitate.
Temperatura e peste 40 de grade Celsius.
Tatăl își protejează puii de arșița amiezii.
Alt miraj?
Nu. Familia de struți nu e singură.
Înconjurata de kilometri de noroi uscat,
apa proaspătă răsare din adâncuri,
ca un miracol.
Cu toate că struții și-au adus puii la apă,
mai există o problemă - traficul.
Traficul greu.
Aceste păsări micuțe și fragile pot fi strivite cu ușurința.
Apa e ispititor de aproape.
Unde se adună vânatul, prădătorii sunt pe aproape.
Încăierarea leilor le-a făcut o favoare struților.
Iazul e acum liber.
Câteodată, în viața ai nevoie de noroc.
E prima oară când beau apă,
și exact la timp.
Tatăl și-a făcut datoria.
Un rinocer negru, cel mai arțăgos locuitor din Kalahari.
Nu îi place compania,
și cu siguranța că nu îi place să împartă apa cu leii.
Din fericire, pentru restul animalelor,
rinocerii vizitează iazul de două ori pe săptămână.
Deșertul Kalahari e ultima fortăreață a rinocerului negru.
Și aici, la adăpostul întunericului,
la un iaz foarte secret și special,
rinocerii abandonează stilul de viața solitar
și vin de la kilometri distanța pentru a se întâlni.
Folosind camera cu vedere pe timp de noapte,
putem să dezvăluim pentru prima dată adevăratul caracter al rinocerilor.
Această tânără femelă pare agitată.
A simțit alți rinoceri în apropiere.
Din umbră apare o mamă împreuna cu puiul ei.
Se salută într-o doară.
Dacă în timpul zilei sunt temperamentali,
acum sunt blânzi și afectuoși.
Sosesc din ce în ce mai mulți.
Nu aveam nicio idee că rinocerii se adună pentru a socializa
și pentru a se împrieteni în acest fel.
Tânăra femelă are un admirator.
Dar se pare că nu e atrasă de el.
E entuziasmată de altceva.
Sau altcineva.
A apărut un mascul foarte mare.
De data asta pare mai binevoitoare.
Cine ar fi crezut că rinocerii pot flirta?
Primul mascul încearcă să intervină.
Cumva s-a ales cu o pereche de coarne de antilopă agățată de nas.
Pare că femelă a fost cucerită de stilul lui excentric.
O conduce departe de petrecere.
Chiar dacă are stil,
se dovedește a fi o dezamăgire.
O fată nu poate suporta prea mult.
Singurul mod de a scăpa de el, e acela de a se preface că doarme.
Să vedem așa de mulți rinoceri la un loc e o surpriză.
Și asta e puterea pe care o are apa aici: puterea de a forma
cea mai mare adunare de rinoceri de pe Pământ.
Spitzkoppe.
Un vulcan străvechi, care se înalță deasupra unui platou
vechi de 2 miliarde de ani.
Acest ținut a rămas neschimbat
mai mult timp decât orice altă parte a Africii.
Aici, animalele au avut suficient timp la dispoziție pentru a găsi metode noi
pentru a găsi apă.
În câmpie, vietățile așteaptă venirea ploii.
Când aceasta vine, are un efect deosebit.
Fiecare aversă durează câteva minute,
dar e aducătoare de viața, în numere spectaculoase.
Pasărea țesătoare cu cioc roșu.
Sunt cele mai numeroase păsări din lume.
În total, în Kalahari se găsesc peste un miliard de păsări.
Nimeni nu știe exact cum,
dar au abilitatea de a găsi
ploaia, și apoi de a exploata bogăția care urmează.
Aceste păsări călătoare au la dispoziție 5 săptămâni pentru a găsi hrană,
a construi un cuib și a-și crește puii.
Dar nu sunt singure.
Ploaia a adus și o năpastă.
Aceștia sunt greierii cu armură.
Sunt insecte uriașe, cu o poftă lacomă... de carne.
Când părinții țesători sunt plecați în căutarea hrănii,
puii lor sunt fără apărare.
Se întorc adulții.
Dar greierul continuă lupta.
Își aruncă propriul sânge în ochii păsării.
Greierul se află încă în viața,
dar mirosul de sânge atrage atenția celorlalți.
Acum EL a devenit ținta.
Acești greieri devin canibali.
Curând, bogăția adusă de ploaie se sfârșește
și țesătorii pornesc în căutarea următoarei ploi.
Deșertul Kalahari e crestat de râuri care au secetat de mult,
apa fiind revendicată de pământul însetat.
Dar nu a plecat departe.
În adâncuri se află un secret
care a fost descoperit abia acum 25 de ani.
Aerul umed care iese la suprafața dă numele acestui loc.
Peștera Respirația dragonului.
Puțul coboară 60 de metri până ce ajunge...
...la apă.
Aici, se află o încăpere uriașa,
suficient de mare pentru a înghiți trei avioane cu reacție, de la cap la coadă,
plină cu apă rece și proaspătă.
E cel mai mare lac subteran din lume.
Aceasta e apă blocată în stratul acvifer.
Nu a fost deranjată de mii,
sau chiar milioane de ani.
Nu știm cât de adânc e lacul.
Scafandrii au reușit să coboare până la 100 de metri
și nu au văzut fundul lacului.
Remarcabil, Respirația Dragonui face parte dintr-un vast sistem de peșteri
întins dedesubtul deșertului Kalahari pe mii de kilometri.
Chiar și aici, în această peștera uitată, există viața.
Somnii aurii, care se găsesc doar în această peștera.
Sunt cei mai rari și izolați pești din lume.
Aici jos, viața e la fel de istovitoare ca și la suprafața.
Nu există mâncare,
cu excepția resturilor care cad ocazional.
Și acești somni sunt complet orbi.
Singura lume pe care o cunosc, e aceea pe care o simt.
Un pește orb, care locuiește într-un întuneric veșnic
dedesubtul uneia din cele mai aride regiuni din Africa.
E o ironie cruntă. Așa de multă apă, ascunsă și inaccesibilă.
De-a lungul hotarului vestic al deșertului Kalahari, pământul e atât de uscat,
încât pare imposibil pentru cineva să supraviețuiască aici.
Deșertul Namib.
Peste 1,5 km pătrați de nisip sculptat splendid de vânt.
Acesta e cel mai vechi deșert de pe Pământ.
Răgazul vine de la ceața care se abate dinspre oceanul Atlantic.
Aceasta se condensează în câteva picături de apă.
Suficiente pentru a susține viața.
O viespe-paianjen caută printre dune.
Nu caută ceva de băut, ci un loc umed pentru a-și depune ouăle.
Cum va reuși un asemenea lucru?
Intrarea într-o vizuină. Merită investigat.
Chiar dacă e mică, dar când se hotărăște să sape,
poate îndepărta cantități mari de nisip.
A dezgropat acest păianjen cu un scop groaznic.
Afară e atât de uscat, încât singurul loc destul de umed pentru a-și depune ouăle
se află în corpul altei viețuitoare.
Mai întâi, trebuie să-și paralizeze victima.
Dar, păianjenul își joacă atu-ul.
Numit pe bună dreptate paianjenul-roata auriu, se poate rostogoli atât de repede
pentru a scăpa de soarta înfiorătoare.
Pentru viespe, căutarea aproape imposibilă, continuă.
Dacă e așa de dificil pentru o viespe mică, să supraviețuiască în Namib,
cum se descurcă un gigant?
O girafă de deșert.
E greu de imaginat cum un asemenea animal mare
poate locui într-un loc cu puțina apă.
Acest mascul bătrân se află la limita rezistenței.
Chiar dacă pământul e uscat,
sunt semne că pe aici a curs apa cândva.
Hoanib, unul din râurile Namibiei.
Un râu de nisip.
Copacii care mărginesc aceste râuri de nisip, își trimit rădăcinile
până la 30 de metri în pământ, pentru a accesa apa din adâncul albiei.
Acești copaci sunt salvarea girafei,
chiar dacă trebuie să se întindă la maxim pentru a se hrăni.
Chiar și pe vârfuri, are nevoie de limba de jumătate de metru,
pentru a ajunge la frunzele de care are nevoie.
Acest mascul a domnit această zonă a râului Hoanib, mai bine de 10 ani
și acest teritoriu înflorit, atrage femelele.
O așteaptă cu încredere.
Dar li se alătură altcineva.
Un mascul tânăr.
Cel mai în vârsta nu va accepta un rival.
Împingându-se, ei își măsoară forțele.
Tânărul rival crede că are o șansa, așa că începe atacul.
De obicei, primele lovituri stabilesc câștigătorul,
dar aici, miza e mare.
Învinsul va fi exilat în deșert.
Niciunul din ei nu va renunța.
Cu cât luptă se intensifică, își modifică și tactică.
Tânărul mascul atacă rădăcina cozii.
Cel bătrân, atacă picioarele rivalului.
Masculul bătrân e la pământ.
A sosit sfârșitul domniei lui?
Știe că urmează o lovitură finală.
Dar masculul vârstnic se ferește,
și îl lovește pe adversar în burtă.
A fost doborât.
Bătrânul a ieșit câștigător.
Cu greu.
Râul de nisip rămâne sub conducerea lui.
E un râu care urmează să se transforme.
Sub cerul senin, apa începe să umple albia râului Hoanib.
Este o consecința bine venită a ploilor căzute la sute de kilometri distanța.
Apa va curge doar pentru câteva ore.
Dar acest șuvoi miraculos e suficient pentru a asigura
un sprijin pentru supraviețuirea copacilor și a girafelor din râul Hoanib.
Din acest motiv merită să te lupți pentru acest pământ.
Aici, lacurile subterane, iazurile secrete, ceața deșertului
și râurile trecătoare ca acesta, furnizează suficientă apă
pentru supraviețuire, indiferent cât de grea e aceasta.
E greu să găsești metode ingenioase pentru a rămâne în viața,
mai ales în acest colț antic al Africii.
Timp de patru ani, echipa din Africa a căutat întregul continent
povești noi și surprinzătoare.
Nu doar creaturi ciudate și necunoscute,
dar și unele pe care credem că le cunoaștem.
Cameramanul veteran Martyn Colbeck a pornit în încercarea
de a arăta într-o nouă lumină girafa de deșert din Namibia.
Am acceptat această șansa de a lucra cu un animal alături de care
nu am petrecut prea mult timp.
De la început, l-au făcut curios.
Sunt niște animale foarte ciudate.
Le priveam din diferite unghiuri
și ni se păreau și mai ciudate.
Combinațiile dintre ciudatele cadre de aproape și frumusețea
terenului în care se aflau...
Sunt amuzante.
Chiar m-am atașat de ele.
Prin suprapunerea celor de mai sus, am fost mereu în așteptarea unei lupte.
Dar luptele până la sânge sunt foarte rare.
Astfel că, singura metodă prin care am fi văzut o astfel de luptă
ar fi fost să filmăm în același loc, zi de zi, timp de 30 de zile.
Am avut destul noroc să găsim un mascul ce păzea o femelă.
Și de nicăieri, apare un alt mascul.
Aproape imediat s-a încăierat cu masculul nostru.
Nu era niciun semn că avea să se întâmple așa ceva,
și era o adevărată nebunie în mașina.
Dar, din fericire am reușit să pun camera în funcțiune la timp
încât să filmez lupta, și totul a durat un minut în timp real.
Când am filmat, nu am văzut lupta în slow-motion.
Așa că m-am lăsat dus de val.
Nu am trăit lupta,
ci doar am încadrat-o și am înregistrat-o.
Abia mai târziu, când am vizionat lupta în slow-motion,
am înțeles cu adevărat cât de feroce a fost.
Se poate vedea impactul la nivelul pielii.
Se pot vedea ondulațiile prin carne.
Dar ultimele lovituri au produs adevărată surpriză.
De parcă s-ar fi prăbușit un coș de fum.
În ultimul moment, când capul a pocnit!
Și am crezut că a murit.
Am crezut că animalul e mort.
A zăcut acolo timp de trei minute.
În cele din urmă s-a ridicat, cel care zăcea la pământ,
și amândoi stăteau unul lângă altul, apoi cel care
a fost înfrânt parcă a zis: "Mi-a ajuns".
"OK, OK, ai câștigat și am plecat".
Cred că nu mai am vreo șansa să mai văd așa ceva vreodată.
Cred că e ceva care se întâmpla doar o dată în viața.
Nu ne va fi ușor să privim girafele cu aceeași ochi.
De cealaltă parte a deșertului,
un alt animal emblematic al Africii
a atras atenția echipei
care pândea în zona unui iaz secret.
Ei sperau să dezvăluie o nouă perspectivă
asupra personalității rinocerului negru.
Echipa a aflat că în timpul nopții rinocerii se comportă un pic ciudat.
O cameră specială cu infraroșu permite echipei
să vadă prin întuneric.
E uimitor. Filmează ce nu putem vedea cu ochii liberi.
Da, dacă te uiți acolo...
E doar beznă, nu?
Dar prin camera asta, se vede ca în timpul zilei.
Rinocerii sunt anti-sociali notorii,
dar aici, se simt bine în prezența altor semeni.
E uimitor.
Un comportament așa de intim,
pe care îl putem vedea doar pe timp de noapte.
E incredibil.
Dar nu doar camerele de vederi arată o nouă latură a rinocerilor.
Ascunzând un microfon în apropierea iazului,
echipa speră să tragă cu urechea asupra activității nocturne.
Și ce au auzit, a fost uluitor.
Sunt destul de vorbareți.
Au o discuție în toată regula.
Sunt mult mai comunicativi, chiar și decât elefanții.
Pălăvrăgesc încontinuu.
E o noapte frumoasă, cu cer senin,
așa că putem să filmăm niște cadre frumoase cu stelele.
Sunt multe zgomote minunate.
E aproape ora 2 dimineața.
A mai rămas un singur rinocer aici.
Ceilalți s-au dus la culcare,
dar acesta s-a gândit să se culce chiar peste microfon.
Echipa se pregătește pentru încă o noapte,
petrecută sub luna plină în apropierea iazului.
Parcă nici nu au venit aici pentru apă,
ci pentru a socializa.
E ca o ieșire în oraș.
Are coarnele unei antilope pe cap, îi atârna de nas!
Ai înregistrat totul?
Aceste imagini au o amărăciune specială, într-o regiune în care
cornul unui rinocer valorează mai mult decât greutatea lui în aur.
Braconajul e destul de serios în această perioadă
în sudul Africii.
Dacă facem o medie,
reiese că un rinocer a fost ucis în fiecare zi, în ultimul an.
E un braconaj serios.
Ne îngrijorează faptul că ceea ce am filmat e posibil să nu se mai întâmple vreodată.
Doar acum, tehnologia ne-a permis să dezvăluim o nouă latură
a personalității rinocerilor.
Rinocerul negru este un simbol al savanei africane.
Dar se pare că acest animal nu e înțeles de multă vreme.
Pentru echipa din Africa, să dezvăluie girafele
și rinocerii în această lumină a fost doar începutul.
Poate că Africa e un continent pe care credem că-l cunoaștem,
dar încă e plin de surprize.
Traducere: TIGRUTZU